Kvinnekamp - en nødvendighet? (oppg. 5)
"Skjønnheten er en vakker distraksjon"

	Før jeg legger i vei på denne oppgaven, må jeg få lov til å kortfattet skildre mitt eget syn på dagens kvinnekamp og den såkalte likestillingen. Jeg er anti-feminist og pro en modifisering av tradisjonelle kjønnsroller. Jeg er liberal m.h.t anormale legninger som bifili og homofili; kjærligheten er jeg dessverre svak for, men jeg fordrar ikke sporadiske endringer innenfor legningsområdet personer i visse aldersgrupper har en tendens til å gjennomføre. Homofili er ikke noe man prøver..
	Når det er sagt, kan vi ta fatt på det arbeidet det er å drøfte om kvinnekamp er nødvendig i dagens samfunn. Først og fremst støter vi på et dilemma. Hvorvidt skal vi holde oss innenfor det norske rikes grenser, eller skal vi betrakte emnet i en global sammenheng? Resultatet vil, iflg. min mening, variere etter hva vi velger. Om man likevel skal ta for seg begge, vil svaret på oppgaven bli både ja og nei. Ja - i en global sammenheng, og nei i  nasjonal sammenheng. Førstnevnte kan kjapt begrunnes om vi ser på kvinners situasjon i flere U-Land (og Nic-land og I-land), noe jeg selv har observert på mine fåtallige reiser. Jeg tror på mennesket som én klasse, altså er alle likeverdige, men enkelte deler av denne klassen vil finne sitt naturlige hjem i den og den sammenheng. Man kan si at vi har nyanser i ett og samme fargekart. Dette bringer oss til det nasjonale perspektiv på oppgaven, hvor vi vil legge hovedgrunnlaget for besvarelsen. Jeg svarte altså nei til spørsmålet om kvinnekamp er nødvendig i Norge. Hvordan jeg kan mene noe slikt, når flere kvinner utnyttes i arbeidssammenheng spesielt m.h.t lønn o.l forhold? Det er nok mange, men mondre enn man skulle tro, som vet dette bedre enn meg. Likevel har jeg opplevd at mannsjåvinisme på sitt verste (?) har ødelagt yrkeslivet til en nær venn av familien. I enkle trekk dreide det seg omm en mann i sjefsrollen som ønsket å gjennomføre samleie med flere kvinnelige kolleger av vårt tilfelle. De som avviste sjefspersonen fikk sparken på ugyldige og fabrikerte grunnlag, støttet av sjefpersonens kamerater som satt i ledende stillinger. I tillegg til dette fikk vårt tilfelle halvparten av den lønn hennes underordnede fikk, og han var selvsagt av det mannlige kjønn. Dette er uhørt og skal ikke forekomme, men ikke på det grunnlag at det er kjønnstrakasering, i mine øyne, men fordi det er rasisme. En egen art rasisme som retter seg mot det annet kjønn istedetfor personer av annen etnisk bakgrunn. Dessverre er ikke dette grunn nok til å marsjere under den røde fane eller i fittstimen, om du vil. Hvorfor ikke? Fordi et visst ansvar vil også falle på kvinnen, som jeg har erfart kan være meget underdanig når det passer seg for henne. Glem ikke Evripedes strofe i en av hans mange, elskede tragedier: "Vi kvinner er jo hjelpesløse når det gjelder edel dåd, men ypperst er til alskens ondt en kvinnes kløkt." (Jeg reserverer meg fra feilsitering, budskapet er uansett det samme.) Så kom bare ikke her med dådyrøyne, mine observasjoner er reelle!
	Om vi kikker på historien kjapt og ukomplisert, vil få kvinner ha gjort seg udødelige i skriften. Fordi de ble holdt tilbake av sine menn? Om jeg peker på et tilfelle fra den mørke middelalder (1300-tallet) da en tysk-østerrisk nonne ble beordret til å skrive av Paven selv, for hennes fornuft var klar og ikke langt unna sannheten. Sterke kvinner kan og vil, som sterke menn, nå frem. Hvorfor ikke (i større grad) gjøre det da? Er det for lite utspekulert, kanhende? Er det et faktum at kvinner liker skyggespill? Statistisk sett; ja. Da foretrekker jeg en dum manns ærlige bekjennelser. Men la oss holde oss til saken. Historisk sett har en gift kvinne vært bundet til en viss grad, i en kjønnsrolle som Camilla Collet* ofte refererer til som en institusjon. (* Måtte hun hvile i fred og ikke plage oss mer!) Selv har jeg et fysisk bevis på denne institusjon, manifistert i form av boken "Egtemand, hustru og hjem" skrevet av amerikanske Dr. Charles Frederic Goss og utgitt i 1926. La meg sitere fra kapittelet "Skal hustruen adlyde mannen?" det dikt som åpner kapittelet: "Hvor let det er for to at vinde, naar han er mand og hun er helt en kvinne." Til motsetning har vi det støt i magen for de til nå krigsklare feminister, senere i samme kapittel: "Enten har manden og hustruen like sterke viljer og like god dømmekraft, hvilket er litet sandsynlig. Eller saa har manden høiere gaver i disse henseender. Eller kanske hustruen."  Touché! Denne boken ble utgitt i 1926, som sagt, og likevel kan den uttrykke en sannhet vi kjenner til når det gjelder en kvinnes kløkt. Et naturlig og godt spørsmål vil følgende være: hvorfor har da en så intelligent skapning som kvinnen latt seg underkaste mannen? - Strategi, mine Damer og Herrer. Vi kjenner til dette fenomen beskrevet i bibelen som uriaspost, en stilling kvinner selvsagt ikke ønsker å befinne seg i. Dermed er det oss, de intellektuelle taperne, som blir skjøvet frem til fronten hvor risikoen er stor for å ta en kule eller to. Det er kanskje her kontradiksjonen ligger; fører feministene en kamp mot seg selv? Vi lar det ende slik, for at noen kanskje kan få seg en såkalt "vekker".
	Min subjektive innstilling til temaet? Ganske enkelt, selvfølgelig for jeg er jo av det mannlige kjønn. Likestilling er en fantasi, eller utopisk visjon om du vil, og verken kan eller vil realiseres noen gang. Hvorfor? For vi er forskjellige og ikke like. Jeg kaster da ballen tilbake til feministene som så gjerne kan protestere så mye de vil, for til syvende og sist er det Jeg som har rett.

Hvilken yndig skapning,
denne kvinde,
og hvor hennes giftige,
kjærlighetens brodd
kan felle en kjempe.
Skjønnheten er en vakker distraksjon.

Av: Sigbjørn S. Åmdal, 3AFA